ÎMBRĂȚIȘĂRI FRÂNTE
Traducerea și adaptarea: danatom @ titrari.ro
Cum te cheamă?
Harry Caine.
Înainte mă chema Mateo și eram regizor de film.
De când eram mic m-a încântat ideea
de a fi și altcineva în afară de mine însumi.
Să trăiesc o singură viață nu îmi era suficient.
Așa că mi-am inventat un pseudonim.
Harry Caine.
Un aventurier pe care destinul l-a transformat într-un scriitor.
Așa am semnat toate scenariile și povestirile pe care le-am scris.
Ani de zile,
Mateo Blanco și Harry Caine au fost una și aceeași persoană.
Eu.
Dar a existat un moment
în care nu am mai putut fi decât Harry Caine.
M-am transformat în pseudonimul meu.
Un scriitor făcut de el însuși, pentru el însuși.
Exista un singur amănunt pe care nu îl prevăzusem.
Harry Caine era un scriitor orb.
A murit Ernesto Martel!
Cine?
Ernesto Martel. O cunosc pe nepoata lui.
Deci a murit.
- Da. L-ai cunoscut? - Nu.
Ce te interesează?
Politica,
economia, cultura...
Tu mă interesezi.
Cum arăți?
Vrei să te descrii?
Ce vrei să știi?
Ce dimensiuni ai, de exemplu.
90-68-90.
Ce culoare au ochii tăi?
Verde. Iar vara bat spre albastru.
Și părul? Cum ești îmbrăcată?
Sunt blondă. Am părul lung și drept.
Port o bluză mov,
niște blugi strâmți...
- Strâmți? - Da, strâmți.
- Și pantofi cu toc. - Înalt?
Foarte înalt.
Să verific.
Păr blond,
lung...
Acum ochii...
Ochi verzi, vara bat în albastru...
Și pielea...
Ce piele minunată!
Și buzele...
cărnoase.
- Pot să merg la baie? - Da, desigur.
La capătul holului.
Scuză-mă, credeam că ești singur.
- Pot să intru sau o mai faci o dată? - Nu, intră. Am terminat.
M-a ajutat să trec strada și am rugat-o să-mi citească ziarul.
Desigur.
Totul e vraiște aici.
- Ce cauți? - Tricoul.
Poftim. Tricoul.
- Mulțumesc. - Altceva?
- Șosetele? - Da, mulțumesc.
- Poftim. - Mulțumesc.
Bună.
Harry, eu plec.
- Mersi că m-ai călcat. - Cu plăcere.
- Mă calci pe picior. - Scuză-mă!
Scuze.
- Mi-a făcut plăcere. - Și mie.
- Mulțumesc mult. - N-ai pentru ce.
Trebuie să plec.
Sper să ne mai întâlnim.
Da.
Harry, nu poți să aduci acasă pe oricine te ajută să treci strada.
Într-o zi o să pățești ceva.
Am pățit deja tot ce trebuia să pățesc.
Acum nu-mi rămâne decât să mă bucur de viață.
Diego mi-a spus că ieri ai terminat scenariul.
Vreau să mai adaug un epilog.
Azi trebuia să duc versiunea definitivă producătoarei și regizoarei.
Lasă, o s-o duci mâine.
A murit Ernesto Martel.
Cred că era foarte bolnav.
Nu am mai vorbit demult despre el.
Așa este.
- Bună. - Arăți groaznic.
- Am venit în fugă. - Azi e luni.
Nu trebuia să fugi, Diego. Nu ne grăbim.
Eu da. Mi-am dat cuvântul.
Îl vei avea diseară, nu-ți face griji. O să schimbăm finalul.
- Acum? - Da.
Gândește-te la următorul scenariu.
Ceva fantastic sau de groază, pentru puștime.
Asta se vinde cel mai bine.
Nu știu dacă o să pot.
Mă gândeam să scriu ceva despre fiul lui Arthur Miller.
- Scriitorul care s-a căsătorit cu Marilyn? - Da.
A apărut în "Vanity Fair", iar eu am citit în "El Pais".
După Marilyn s-a căsătorit cu fotografa Inge Morat
și au avut un fiu.
Băiatul s-a născut cu sindromul Dawn și Arthur Miller l-a ținut ascuns.
Nu l-a menționat în memoriile lui
și niciodată nu a vrut să-l vadă.
În ciuda rugăminților soției lui, nu a vrut să-l vadă niciodată.
Ce îngrozitor!
Dar într-o zi s-au întâlnit întâmplator.
Arthur Miller ținea o conferință în apărarea unui retardat mintal
care fusese condamnat la moarte
după ce îl obligaseră să își recunoască vina.
În public era și fiul lui cu sindromul Dawn.
După conferință, fiul a urcat pe scenă și și-a îmbrățișat tatăl.
Arthur Miller nu știa cum să scape din strânsoarea acelui individ.
Apoi necunoscutul i-a dat drumul și i-a spus
"Sunt fiul tău, Daniel, și sunt foarte mândru de tine, tată."
Nu putem scrie despre Arthur Miller fără permisiunea familiei.
Vom schimba numele.
Aici nu e vorba de meschinăria scriitorului,
ci de puterea fiului de a trăi
fără să simtă nicio urmă de ură față de tatăl care l-a abandonat.
Subiectul e foarte interesant,
dar, cu ani în urmă, când tu ai reînceput să scrii,
iar eu să-ți vând scenariile,
ai spus că nu vei scrie niciodată remake-uri, sequel-uri sau biografii.
Îmi amintesc perfect, pentru că m-a surprins chestia cu biografiile.
Dar asta nu va fi o biografie, ci o poveste despre tăria de caracter.
- Și despre bunătate. - Da, sigur. Mă duc să deschid.
Am adus eu iaurturile, dar mai trebuie detergent
și niște sucuri.
Și nu uita să iei hainele de la curățat.
- Copii, eu am plecat. - Bine, la revedere.
- Vorbim mai târziu, da? - Bine, Judit.
- Ce mai faci? - Bine. Tu?
- Bine. - Ai adus înregistrările?
Tocmai le-am descărcat de pe net.
Vrei o linie?
Nu, vreau să mai și dorm.
Acoperă-mă.
Fii și tu mai discret.
Nu e aproape nimeni.
Adu-mi ceva de băut. Ce vrei tu.
- Tu nu bei nimic? - Nu.
Pentru navigare, folosiți săgețile.
Configurarea aplicațiilor.
Explorare Internet.
Necrolog.
Omul de afaceri chilian Ernesto Martel a decedat ieri la Madrid.
Martel a fost unul dintre cei mai influenți oameni de afaceri ai anilor '90.
Ermar Capital, imperiul pe care l-a creat în anii '80,
a finanțat proiecte importante în țări din America Latină.
A fost căsătorit de două ori și a avut doi fii.
În ultimii ani s-a retras din viața publică,
după ce a fost implicat în scandalul "Apresto",
fiind acuzat de fraudă și evaziune fiscală.
În anul 2002 a fost condamnat la trei ani de închisoare...
Tocmai am vorbit cu ministrul transporturilor. Lucrurile s-au pus deja în mișcare.
Vom construi metroul din Caracas. Desigur, e vorba de mulți bani.
Păi, cel puțin cinci ani.
Caut o firmă serioasă și m-am gândit la voi.
Sigur. Totul se va face prin intermediul meu.
Mi-a spus-o chiar președintele.
Te sun mai târziu, da?
Spuneți, domnule Martel.
Lena, vrei să vii în biroul meu?
- Vreau să-ți dictez o scrisoare. - Da, vin imediat.
- Bună, Lena. - Bună dimineața.
Scrisoarea este pentru ministrul industriei.
"Dragă Antonio, am plăcerea să..."
Îmi cer scuze.
- Te simți bine? - Da.
"Am plăcerea să te informez că foarte curând
- "voi primi o delegație din Venezuela..." - Mă scuzați.
De ce nu îmi spui ce ai? Sunt sigur că te pot ajuta.
Tata e foarte bolnav.
Astăzi iese din spital și aș vrea să mă duc să-l iau.
Desigur. Ce are?
- Cancer la stomac. Cu metastaze. - Dumnezeule...
- Îmi pare rău. - Mulțumesc.
- Unde e tata? - E înăuntru, așteaptă.
Nu pot să cred că nu te-au lăsat să intri. Te-au dat afară, ca pe un câine.
Doctorul nu trebuia să îl opereze săptămâna asta?
Așa trebuia.
Dar azi dimineață ne-a spus că îl externează.
I-am cerut explicații.
A spus că e iulie și pleacă în vacanță.
În vacanță?
L-am întrebat "Îl aruncați în stradă?"
și mi-a răspuns "Nu, doamnă, îl trimit acasă."
Am spus "Ce să fac cu el acasă?"
și mi-a spus că e problema mea, fiindcă el pleacă în vacanță.
"E pe moarte", i-am spus.
"Atunci o să moară liniștit în casa lui", mi-a răspuns.
Nu se poate să-l chinuiască 20 de zile cu analizele și apoi să facă asta.
Fetelor, ați uitat de mine?
- Nu spune asta, tată! - Nimeni nu a uitat de tine.
Draga mea...
- Hai să mergem, încetișor. - Ce bine că am ieșit, nu?
Să pun bagajele înăuntru.
O să stai foarte comod.
- Mai târziu îți aduc pastilele. - Da.
Încearcă să dormi.
Mamă, eu plec. Am multe de făcut.
Poți să mă suni la orice oră. Mâine dimineață vin să-l văd.
Pa, mamă.
Ai grijă de tine.
Madame Mylene? Bună ziua, sunt Severine.
Severine! Cât timp a trecut! Îmi pare bine să te aud.
- Am nevoie de bani. - Când?
Imediat. Sunt liberă în weekend. În timpul săptămânii sunt ocupată.
Să văd ce pot face pentru tine, scumpo.
Pot să te sun diseară dacă găsesc ceva?
Desigur. Aștept.
- Da. - Severine?
Cine e?
Sun din partea lui madame Mylene.
Ați greșit, domnule. Aici nu e nicio Severine.
Cred că am greșit numărul. Mă scuzați.
- Telefonul, doamnă. - Mulțumesc, Alex.
- Alo? Te-a sunat? - Cine?
Clientul, cine altcineva?
- Cum ai îndrăznit să-i dai numărul meu? - Nu am putut să-l refuz.
Nu se procedează așa! Ai înnebunit?
Știe totul despre tine.
Și nu i-am spus eu, a aflat singur.
Știe că ai fost actriță
și că uneori ai "prestat" pentru mine.
Acum câteva luni m-a pus să-i promit că, dacă mă suni, o să-l anunț.
Nu l-am putut refuza, e cel mai bun client al meu.
- Da? - Magdalena, fata mea!
- Mamă, cum se simte tata? - Foarte rău.
A avut o noapte îngrozitoare.
A vomitat încontinuu, cu sânge, de parcă îl ardea pe dinăuntru.
- Nu știu ce să fac! - Vin imediat.
- Da? - Domnule Martel, sunt Lena.
- Bună dimineața. - Mă scuzați că vă deranjez.
Tu nu mă deranjezi niciodată.
V-am sunat pentru că tata e pe moarte.
Trebuie internat urgent și nu știu unde.
Ieri l-au externat de la Manzanares și nu știm ce să facem.
Nu-ți face griji. O să-l ducem la o clinică particulară.
Mă ocup eu de tot.
Stați liniștită, doctorul Blasco e cel mai bun chirurg din Europa.
Cum se simte pacientul?
Starea lui nu e deloc bună. Cred că știți asta.
Puteți să îl salvați? Eu sunt Ernesto Martel.
Vom face tot posibilul, dar nu îl putem opera acum.
Dar mâine?
Mâine, poate. Îl hrănim pe cale artificială
și va trebuie să-i facem o transfuzie de sânge.
Faceți tot posibilul ca să-l salvați.
Fără îndoială. E de datoria mea.
Vă voi ține la curent.
- Pot să mai rămân, domnule doctor? - Desigur. Puteți sta cu el cât doriți.
- Mulțumesc mult. - La revedere.
Nu știu cum să vă mulțumesc.
Vă stau oricând la dispoziție, doamnă.
- Mamă, vrei să rămân cu tine? - Nu, draga mea, ai făcut deja destul.
Să-ți aduc de mâncare?
Nu, lasă, o să-mi cumpăr un sendviș.
Te sun mai târziu.
- Cine e? - Sunt Raza X.
Raza X? Nimeni nu se numește așa.
E o poreclă. Pe vremuri consumam mult ecstasy.
Ce dorești?
Vreau să scriem împreună un scenariu și apoi eu să regizez filmul.
Ești regizor?
Am făcut un documentar foarte bun, acum 14 ani.
Acesta ar fi primul meu film artistic.
Sun-o pe Judit Garcia, impresara mea, și explică-i totul.
Dacă e de acord, stabiliți o întâlnire. Acum vreau să-mi fac un duș.
- O să stai acolo toată ziua? - Nu mi-ați dat numărul de telefon.
Află-l singur. E o producătoare foarte cunoscută.
- Plec. - Da, du-te.
- Da? - Harry, eu sunt.
- Bună, Judit. - M-a sunat un tânăr regizor.
Se numește Raza X. Vrea să scrieți împreună un scenariu.
- Știi despre ce e vorba? - Da.
Vrea să vă întâlniți diseară,
sau mâine, dacă poți.
I-am cerut un avans și a acceptat.
Eu nu pot să vin, sunt ocupată cu americanii.
Bine, vorbesc cu el și îți povestesc după aceea.
Sper să-ți placă, e tare pricopsit.
- L-ai văzut? - Nu, știu asta după voce.
Și după cecul pe care o să i-l cer după ce închid telefonul.
Ți-l trimit pe Diego, ca să nu fii singur cu el. Pa.
Alicante sau Barcelona?
- Barcelona. - Regizorul vrea neapărat Barcelona.
Dar eu cred că Alicante e o alegere mai bună.
Bună ziua.
- Aș dori să vorbesc cu dl Harry. - E în biroul lui.
Bună ziua. Eu sunt Raza X.
Ce mai faci? Ia loc.
Te ascult.
Îmi plac mult filmele dvs. Le-am văzut pe toate.
Mulțumesc. Hai să trecem la subiect.
Despre ce vrei să scrii?
Aș vrea să scriu despre un fiu care se răzbună pe tatăl lui.
De ce vrea să se răzbune?
- Pentru că i-a distrus viața. - Cum?
Tatăl e un om violent, homofob,
fără scupule și foarte puternic.
Fiul, în schimb, e un băiat sensibil,
cu veleități artistice, dar e complexat și slab.
Încearcă mereu să-i facă pe plac tatălui.
Deși e homosexual, a fost căsătorit de două ori, ca și tatăl lui.
Și, tot ca el, a divorțat.
Are un fiu, care îl urăște la fel de mult cât și-a urât și el tatăl.
Când tatăl moare, fiul în sfârșit își poate reface viața.
Aceasta este salvarea lui, revanșa lui.
- Despre asta vreau să scriu. - Nu cred că sunt persoana potrivită.
Ba sunteți. Mai mult decât credeți.
- Vă plătesc oricât. - E mult prea personal.
- Puteți să adaptați. - Nu, mulțumesc.
Și acum, nu vă supărați, dar... Diego!
Vă las numărul meu de telefon.
- Vă rog. - În caz că vă răzgândiți.
- Vă rog! - Lasă-mă!
Sunt sigur că ne vom revedea.
În cazul meu, ar fi un miracol.
- Vă rog, veniți. - Bine, vin!
La revedere.
Idiotul naibii!
- Crezi că era vorba chiar de el? - S-ar putea.
Deschide primul sertar.
Caută pozele de la filmările din '94. Poate apare în vreuna.
Caută bine.
- Uite-l! - Descrie-mi fotografia.
E cu tine la filmare.
Are părul lung și drept și ține în mână un aparat de filmat.
- Eram aproape sigur. - Cine e?
Fiul lui Ernesto Martel. Ce mai vrea acum?
Pune fotografiile la loc și încuie sertarul.
Bună, eu sunt. Trebuie să vorbim despre fiul nostru.
Acum nu pot vorbi, Rosana.
L-am prins probând o rochie de-a mea.
Tu ești de vină. L-ai efeminat ca să mă umilești pe mine.
Îl trimit la tine. În fond, ești tatăl lui.
Dacă 19 ani nu am fost un tată bun, mă îndoiesc că voi fi acum.
Trebuie să închid. Și spune-i lui Ernesto că, dacă vrea să vorbim, să mă sune el.
- Nu fii atât de dur cu ei, Ernesto! - Niște șantajiști!
- Ajută-mă să-mi pun colierul. - Sigur.
De ce nu-l inviți pe fiul tău să stea aici câteva zile?
Asta mi-a spus și mama lui.
Dar nu vreau să ai de-a face cu ei.
Mi-ar ține companie.
- Lui îi plac filmele sau teatrul? - Cred că da.
Maică-sa mi-a spus că e cam fătălău.
Dacă îl invit, vreau să-mi spui dacă e adevărat.
Și dacă poate fi adus pe calea cea bună.
Și eu de unde să știu?
- Nu-ți cer să te culci cu el. - Mulțumesc mult.
Dar voi, fetele frumoase, vă pricepeți la chestii din astea.
Sună-l, dar nu conta pe mine pentru asta.
E revoltător, Ernesto! Nu-ți reproșez că m-ai părăsit, ci că trăiești cu un bărbat.
Ce vor spune copiii tăi?
Că tatăl lor e homosexual, că are gusturi bune și mult noroc.
Dacă țin la mine și tu nu pui gaz pe foc, vor accepta asta.
Trebuia să-mi spui înainte să ne căsătorim!
Tu erai obsedată de averea tatălui meu.
- Altfel ți-ai fi dat seama. - Ce vrei să spui?
Trebuie să închid. Nesuferito! Mă sună altcineva.
Sper că nu e cealaltă fostă nevastă.
Sper că nu. Să nu te însori niciodată, frate.
Deocamdată, nu am de gând.
- Da? - Sunt Judit Garcia.
Bună, Judit. Ai primit banii?
Nu îi vreau. Ți i-am trimis înapoi, Ernesto.
Nu-mi spui Rază? E numele meu de artist.
- De artist? Ce vrei, de fapt? - Să șterg numele tatălui meu.
Și ce legătură are asta cu Harry?
Voiam să-l văd mai demult.
Și e adevărat că vreau să fac un film, iar el să scrie scenariul.
Am găsit și actorul principal.
Tu nu ești regizor.
Dacă ai vedea documentarul meu, ți-ai schimba părerea.
- Ernesto, uită de noi. - Nu-ți fie teamă de mine.
Eu nu sunt ca tatăl meu.
Lasă-l în pace pe Harry.
Dacă te mai duci la el acasă, te denunț pentru hărțuire.
N-am niciun chef să plec din Madrid, dar americanii mă plătesc bine
și avem nevoie de bani.
Du-te liniștită. Nu-ți face griji pentru mine.
Dă-mi cartea lui Tonino Guerra. Îmi fac griji și pentru Harry.
Ai grijă de el cât sunt plecată.
Am treabă, mamă. Nu pot să stau toată ziua cu el.
- Sunt doar două săptămâni! - Harry se descurcă perfect și singur.
Mă îngrijorează fiul lui Ernesto. Vreau să afli dacă vine iar sau sună.
- Și mă anunți imediat. - De ce te îngrijorează?
- E nebun. Nu am încredere în el. - De ce?
- E o poveste lungă. - Fă-mi un rezumat.
Diego, te rog, nu e momentul.
Pentru tine, nu e niciodată.
Dacă ți-e atât de greu să ai puțin grijă de Harry,
îmi dau demisia și rămân la Madrid. Sau angajez pe cineva.
Nu mă deranjează să stau cu Harry, dar m-am săturat de atâtea secrete.
Când se întoarce mama ta?
Nu am înțeles prea bine. Cred că peste 10 zile.
La ce te uiți?
- La un afiș pentru donare de sânge. - Vrei să donezi?
Nu. Mă gândeam că Dona e un nume de femeie frumos.
"Dona sangre" ar fi un nume bun pentru un film.
- Da, sună bine. - Ar fi un film cu vampiri.
Așa e.
Imaginează-ți că afișul a fost pus de niște vampiri
care lucrează la centrele de recoltare a sângelui.
Vor să ia sângele donatorilor
și să-l bea.
Povestea i-ar plăcea mamei tale. Hai să o scriem.
"Dona sangre".
Vampirii sunt ca și chinezii.
Fac parte din societatea spaniolă, dar nu atrag atenția.
Și, tot ca și chinezii, dețin controlul în multe domenii.
Ochelarii de soare, de exemplu.
Și barurile de noapte, discotecile...
N-au nevoie de droguri ca să stea treji, așa că lucrează cel mai bine noaptea.
Și în domeniul cremelor pentru plajă.
Sunt sensibili la schimbările de climă și la găurile din stratul de ozon.
Cremele lor pentru protecție solară sunt cele mai bune.
Foarte bine.
Stratul de cremă trebuie să fie foarte gros, ca o armură, pentru a-i proteja toată ziua.
Așa ar începe povestea.
Cu o fată foarte frumoasă, complet goală,
care își acoperă trupul cu un strat gros de cremă,
înainte de a pleca la centrul de recoltare.
Trupul ei are o paloare catifelată încântătoare.
Începutul e grozav. Ne trebuie o poveste de dragoste.
O poveste de dragoste mixtă. Între o fată-vampir și un băiat normal.
Ea recoltează sângele pe care vampirii apoi îl beau.
Băiatul vine să doneze. Cei doi se plac imediat.
Când îi înfige acul în venă fata-vampir se excită.
Încep să iasă împreună. Dar ea nu vrea să-l transforme și pe el în vampir.
Vampirii ăștia nu sunt prozelitiști. Nu mușcă oameni.
- Decât dacă e absolut necesar. - Dar le place să facă sex, nu?
Bineînțeles. Aici va fi o problemă, pentru că trebuie puțin suspans.
Cei doi vor să facă dragoste, dar, când vine clipa, ea șovăie.
De ce?
Se teme că își va pierde controlul și îl va mușca de jugulară.
În pat, îl lasă să-i facă orice.
Normal, pe la spate, tot tacâmul, dar fără să o sărute pe gură.
- Dar pe sâni? - Aici e cel mai riscant.
Când el îi mușcă sfârcurile, ea își acoperă fața cu perna
și o sfâșie cu dinții!
Și când fac sex oral?
Nu, Harry, nu i-o suge. Ar înghiți-o dintr-o dată.
Și lui îi convine? Fără sărutări mai merge,
dar e foarte rău dacă nu i-o ia în gură.
Puștiul e foarte îndrăgostit, așa că trebuie să se resemneze.
Când se vor cunoaște mai bine ea își va pune o botniță.
Ca să fie în siguranță amândoi.
Când se excită, ea are un fel de erecție dentală
și gura ei se face mare, ca de lupoaică.
Îmi place mult povestea ta.
Tu vei semna scenariul.
Eu îți voi fi asistent, cum ai fost și tu mereu pentru mine.
Muzica pe care o pui e al naibii de grozavă.
Și mi-ești foarte simpatic. Nu ți-a spus Alex?
Vreau să fim buni prieteni. Și să-mi spui totul.
Lasă-mă să-mi văd de treabă.
Trebuie să-mi spui totul, da?
Trebuie să beau ceva.
Scuză-l, a luat GHB.
Nu-mi place să fiu pipăit.
Nu vrei o linie de MDMA?
- Numai o linie. - Una singură.
Mâine am de lucru.
Scriem un scenariu grozav despre vampiri.
Da?
- Vrei niște GHB? - Am luat niște MDMA.
- Alex, cred că prietenul tău mă place. - Ce are? Diego!
Diego! Ce ai?
- Ăsta e al tău? - Coca Cola cu GHB.
Idiotule! De ce l-ai pus lângă paharul lui?
- Revino-ți! - A leșinat.
Adu niște gheață, te rog. Chemați o ambulanță.
- Da? - Diego?
Nu, sunt un prieten. Lui Diego i s-a făcut rău.
Îl ducem la spital.
De ce? Ce-a pățit? Pot să vorbesc cu el?
- Nu, el... - Unde îl duceți?
- La spitalul Quiron.
La spitalul Quiron.
Haide, urcă. Paco, vine!
- Asta e jacheta lui. - Bine.
- Vreți să vă ajut? - Da, vă rog.
Trebuie să închid. Intrați în spital?
- Da. - Vă conduc.
Vă țin eu de braț.
- La recepție? - Da.
- Cum te simți? - Nu știu... șocat.
- Ai vorbit cu mama? - Da.
- I-ai spus despre comă? - Nu! Ai înnebunit?
Oricum, a durat doar șase ore.
Să-i spui că ai leșinat.
Sau ceva de genul ăsta.
Eu i-am spus că ai făcut o indigestie.
- Și te-a crezut? - Nu știu.
Voia să vină imediat încoace, dar am convins-o să rămână acolo.
- Ți-e somn? - Nu, mi-a trecut.
- Vrei să vorbim? - Nu.
Vrei să vorbesc eu?
Nu știu. Dacă ai chef...
Vreau să te distrez puțin.
În tinerețe, înainte să fac filme, eram un foarte bun povestitor.
Atunci nu ai vrea să-mi povestești de ce se teme mama de fiul lui Ernesto?
Se teme?
Înainte de a pleca m-a pus să-i promit că voi afla dacă vine iar.
Nu ți-a explicat de ce?
Ea nu dă niciodată explicații.
- E o poveste lungă. - Așa spune și Judit.
Voi cum l-ați cunoscut?
L-am cunoscut acum 14 ani.
Într-un birou pe care îl închiriasem pentru a pregăti ultimul meu film.
După ce am scris și regizat cinci drame,
în sfârșit făcusem o comedie.
Cel puțin, așa credeam.
Voiam să schimb genul.
Și să risc.
Și chiar așa a fost.
Adică am riscat.
Mateo...
A venit o fată.
Nu are programare, deci nu ești obligat să o primești.
Cum arată?
- E prea frumoasă ca să fie simpatică. - Serios?
E amanta lui Ernesto Martel, omul de afaceri.
- A venit cu fiul lui. - E actriță?
Dacă stă de doi ani cu el, trebuie să fie.
Oricum, ieși să-i saluți, din politețe.
Trebuie să te ai bine cu oamenii importanți.
- Pentru orice eventualitate. - Vin imediat.
FETE ȘI GEAMANTANE
- Bună ziua. Lena. - Eu sunt Mateo.
Eu sunt Ernesto Martel junior.
Îmi pare bine.
Ne scuzați că am dat buzna așa.
Am auzit că țineți audiții pentru următorul dvs film.
- Da. - Aș dori mult să dau o probă.
Dacă vreți, vin în altă zi.
Dacă tot sunteți aici, haideți să citiți ceva.
Bine.
Proba nu a fost bună. Eram amândoi prea emoționați.
Prima întâlnire mi-a folosit doar ca să aflu
că simpla prezență a acelei femei mă tulbura.
Unde ai fost azi dimineață?
- Nu ți-a spus Ernesto? - Nu l-am întrebat.
Am fost la un regizor de film,
ca să dau o probă.
- O probă? De ce? - Ernesto, vreau să muncesc.
De ce nu redecorezi casa?
Trebuie schimbată mobila, covoarele, lămpile...
Nu mă pricep. N-am mai locuit într-o casă atât de mare.
Angajează un decorator.
Oricum, tu va trebui să îi dai indicații.
Așa poți să înveți.
Ernesto, eu vreau să fiu actriță.
Mereu mi-am dorit asta.
Ai mai încercat și uite unde ai ajuns.
Asta a fost o lovitură sub centură.
Îmi pare rău, dragostea mea, iartă-mă.
Mă duc în dormitor.
Lena, te rog. Nu te supăra, iubito.
În orice caz, stai liniștit. Nu am trecut proba.
Am avut emoții prea mari.
Telefonul. E domnul Mateo Blanco.
Intră!
A spus că e foarte important.
Da?
Da.
Da, desigur.
Foarte bine. Mulțumesc.
Era regizorul filmului.
A spus că proba nu a fost suficientă. Vrea să mă vadă din nou.
- Și ce vei face? - Mă duc la el, nu?
Trebuie să fac ceva, Ernesto.
- Mereu am vrut să fiu actriță. - Și cu mine cum rămâne?
Sunt Magdalena Rivero.
Vreau să anulez programarea la masaj de mâine.
Voi suna altă dată. Mulțumesc.
- Încă nu mi-au dat rolul. - Ți-l vor da.
Dacă mi-l vor da, nu se va schimba nimic.
Doar că voi munci și eu, la fel ca și tine.
Iar seara fiecare va povesti ce a făcut toată ziua.
- Ce-ar fi să ne căsătorim? - Ce?
Vreau să te măriți cu mine.
Nu crezi că te-ai căsătorit și ai divorțat de suficiente ori?
Cu tine ar fi prima dată.
Trăim împreună de doi ani.
Ne e foarte bine așa, nu crezi?
Se pare că nu.
Ernesto Martel voia să producă filmul. Mama ta nu era de acord.
Așteptam o subvenție de la minister.
- Nu vrei să te ajut? - Nu, vreau s-o fac eu.
...și un contract cu televiziunea.
Dar ar fi durat luni de zile,
iar eu de-abia așteptam să filmez.
Leită Audrey, nu-i așa?
- Și coafura e la fel. - Da, așa e.
- Ce enervant e tipul ăsta! - Ridică-te și uită-te în oglindă.
Ți s-a luminat fața.
Acum întoarce-te în profil și zâmbește larg, ca un fotomodel.
- Bine. Ca fata aceea? - Da.
Haide. Așa.
Fă ochii mari și ține gura întredeschisă.
Haide. Așa.
Foarte bine. Încă o dată.
Gura puțin mai deschisă. Așa.
Minunat. Foarte bine.
Încă o dată.
- Așa. Foarte bine. - Artă!
- Curată! - Foarte bine.
Acum vreau să încercăm ceva mai îndrăzneț.
O perucă blond platinat. Ceva foarte pop.
Am înțeles!
Ca Goldie Hawn, dar cu mai mult volum.
- Va fi extraordinară. - Să nu fie ca un caniș!
- Nu? - Nu.
Dacă nu e caniș, nu e Goldie.
Atunci lasă.
Ți-am spus că nu-i place stilul Goldie.
Ție îți place.
El și-o pune, când se travestește.
- Așadar, blond platinat? - Da.
O să-ți schimb machiajul.
Dă-te la o parte!
Peruca e falsă. E foarte proastă.
E făcută din fibre sintetice. Dar arată grozav.
- Bine, hai să vedem. - O să fii uimit.
Pune-ți cerceii ăștia.
Judit, vrei să stai mai la stânga?
- Ai obosit? - Nu.
Nu zâmbi.
Ajunge că e falsă peruca.
Așa. Minunat.
De la bun început, Judit nu a plăcut-o pe Lena.
Dar eu o plăceam tot mai mult.
Iar eu îi plăceam lui Ernesto junior
și aveam de gând să profit de asta.
Tatăl lui îi ceruse să facă un documentar despre filmări.
Cât despre Ernesto tatăl,
nu mai cunoscusem un bărbat atât de obsedat de o femeie.
A vrut să producă filmul
pentru că era disperat să nu o piardă pe Lena.
Asta e o porcărie! Nu se înțelege nimic.
Motor!
În toiul unei astfel de panorame emoționale,
am început să filmăm.
Acum gândește-te de câte ori i-ai făcut supă de roșii lui Ivan
și cât de mult îi plăcea.
Asta te doare foarte mult.
Acum te întorci acasă
după ședința foto.
Deschizi ușa și privești spre robotul telefonic.
Bine.
Dacă pâlpâie becul, ar putea fi un mesaj de la Ivan.
"Dacă nu pâlpâie, te așteaptă o altă zi de disperare,
pentru că de două zile îl tot cauți.
Sigur, bine.
Ți-a plăcut scena cu roșiile?
Da, foarte mult. M-a emoționat.
Și pe mine. M-a emoționat mult.
E incredibil că te-ai emoționat din cauza unor roșii.
Nu din cauza roșiilor,
ci a lucrurilor frumoase pe care mi le-ai spus."
Dumneata crezi că se plac?
Crezi că se plac?
Eu? Nu știu. Eu doar le privesc buzele.
"Mostre? Ce părere ai?".
- Taie. - Foarte bine. Verifică.
- Mai am ceva de făcut? - Nu, poți să pleci.
Pot să mai stau.
Mai bine pleci. Eu o să văd niște peruci.
- Peruci? Asta îmi place. - Nu, nu îți place.
Ai filmat ore întregi peruci. Nu e nimic neobișnuit.
- Și Lena? - Lena?
După ce probează noile peruci are o ședință de masaj.
Are contracții musculare.
N-am prins contracții musculare. Pot să filmez?
Ernesto, te rog, nu fii insistent. Pleacă.
- Pe mâine. - Pe mâine.
- Edurne... - Da?
Vreau să vorbesc puțin cu Lena. Să nu ne deranjeze nimeni.
Fii liniștit, am eu grijă. Voi sta de pază.
Așteaptă! Fiul lui e afară?
Nu. L-am trimis acasă.
Edurne stă de pază.
Mateo, asta e o nebunie.
- Bună. - Bună.
- Ce faci? - Nimic.
Te așteptam.
Nu știam că un film înseamnă atâta muncă.
Ba da. Încontinuu. E o muncă foarte captivantă.
- Nu ai obosit? - Ciocolata îmi dă energie.
Ador ciocolata amăruie cu portocale.
Mă refeream la filmări, nu la ciocolată.
Ba da. La sfârșit de săptămână sunt foarte obosită, dar mulțumită.
Mă gândeam să plecăm undeva, numai noi doi.
- La casa din Ibiza. - La sfârșit de săptămână repetăm.
- Nu repetați și înaintea filmărilor? - Ba da.
Toată ziua repetați?
- Așa se face un film. - Și viața personală?
Nu poți s-o lași la o parte luni de zile.
Un film cere sacrificii.
Eu nu cer asta. Și sunt producătorul.
- E vreo problemă? - Da.
Lipsesc mici detalii. Totul e complet impersonal.
Am cerut un decor grafic, iar acesta este complet mort.
- Să vorbesc cu Antxon? - Nu, o să-i spun eu.
Ce e cu tine? Pari foarte obosită.
Din cauza lui Diego.
Toată noaptea s-a sufocat. N-am putut dormi deloc.
Tot nu știi ce are?
Unii medici spun că are astm, alții că e alergic,
dar nu se știe la ce.
Îi tot fac analize,
dar eu sunt disperată.
Ia-ți liber cât vrei.
Nu contează filmările, cel mai important e fiul tău.
Mulțumesc.
Încă ceva.
- Am vorbit și cu producătorul. - Și?
Se plânge că filmările o acaparează prea mult pe Lena.
Și cum crede el că se fac filmele?
Ernesto e un om de afaceri, nu un artist.
Nu l-a obligat nimeni să fie producător.
E prea târziu să se schimbe asta.
La sfârșit de săptămână pleacă la Ibiza cu ea,
așa că nu puteți repeta.
Ticălosul!
Scoateți de-aici lămpile, masa, scaunele...
Am cerut un decor grafic, dar să fie plin de viață.
Doamne, arăt groaznic!
Te sperii când te ating,
dar nu te sperii dacă mă vezi mort?
Nici nu credeam că ai murit.
Credeam că dormi.
De obicei sforăi.
Dacă aș fi crezut că ești mort, nu m-aș mai fi machiat.
Orice bărbat de vârsta mea poate face infarct
după șase numere.
Tu nu ești un bărbat de vârsta ta.
Nu mi-ar păsa că mor,
dacă am făcut sex cu tine zile, săptămâni, luni,
ani, secole în șir.
Sunt nebun după tine, Lena.
Mă înnebunești.
- Cred că știi asta. - Da.
Cred că știu.
Motor!
Am găsit astea pe alee. Ți-au căzut de la balcon.
Sunt cadouri de la Ivan. Eu le-am aruncat.
Să nu mai faci asta, dră Pina. Poți să omori pe cineva.
La Neapole, de Anul Nou, se aruncă pe geam mobila veche.
Bunicul meu era napoletan și am păstrat obiceiul ăsta.
Aici nu suntem la Neapole și nici nu e Anul Nou.
Eram nervoasă. Mă liniștesc dacă arunc lucruri. Păstrați-le.
Mi-ar prinde bine.
Dumneata spui "love", eu spun "sex".
Taie!
- Verificăm? - Hai să verificăm!
O să-ți refac machiajul, da?
- Nu ești în formă azi. - Da, știu.
- Ce e cu tine? - Îți povestesc mai târziu.
- Luăm o scurtă pauză. - 30 de minute?
Da.
Copii, 30 de minute pauză.
Facem puțin ordine aici și apoi mergem afară.
Nu li se văd buzele.
"Am avut un sfârșit de săptămână îngrozitor."
"Dar nu am mai repetat ca să te poți odihni."
"Odihnă? Ticălosul ăla m-a călărit 48 de ore."
"Nu m-a lăsat să respir nicio secundă."
"A trebuit să iau calmante".
Nu văd buzele.
"Nu. Îmi revin și o fac."
- "Ești sigură? - Da."
"Trebuie să fii efervescentă și ușoară."
"Sigur. Ușoară."
"Ușoară."
Nu știi cum a fost să-l am peste mine pe monstrul acela, 48 de ore.
Ce scârbos!
"Mai bine nu te gândi la asta."
"Nu vreau să mai vorbim despre Ernesto."
"Haznaua asta nu mai trebuie deschisă".
Ce faceți cu carnetele pe care notați?
- Le completez. - Și apoi?
Le dau foc.
Aș vrea să doarmă aici.
Să doarmă?
Lăsați-le aici. Mâine le veți găsi.
Iar la sfârșit vor rămâne la mine.
Foarte bine. Cum doriți.
La ce oră să vin mâine?
Vă vom suna când e gata materialul.
Cred că vă dați seama că e confidențial ceea ce faceți.
Bineînțeles. La revedere.
- Bună, Lena. - Bună.
Tata întreabă de ce nu vin cu tine la yoga.
- Mereu mă întreabă asta. - Spune-i că sunt majoră și liberă.
Și că îți interzic să mă urmărești.
Știi că nu-i pot spune asta.
Încearcă. N-ai ce să pățești.
Nu pot.
Fă ce vrei, dar cu mine nu vii, bine?
Ce nesuferit!
- Ernesto! Ce faci acolo? - Lucrez.
Stinge-l. Nu ți-a interzis Mateo să filmezi în afara programului?
Tata mi-a dat voie.
Vrea să vadă tot.
Nu aveți scrupule niciunul.
Lasă-mă naibii în pace!
Îți amintesc că filmez.
Încetează, îți spun.
Încetează!
Ți-am spus să încetezi! Dă-mi afurisitul de aparat!
- Ești nebună! - Lasă-mă în pace odată!
E aparatul meu!
Fă un prim-plan cu mine!
Ernesto, ascultă-mă bine.
Da, vorbesc cu tine.
Tocmai am fost cu bărbatul pe care îl iubesc
și în viața mea n-am fost mai fericită,
pentru că și el mă iubește.
Mult de tot.
Nu-ți face griji, curând te voi lăsa în pace.
Nu mai trebuie să ne spionezi.
Nu mai e nimic de ascuns.
Nu știu dacă azi ai ajuns mai târziu sau mai devreme.
- A început să plouă și n-am putut filma. - Unde te duci?
Te părăsesc, Ernesto.
Nu ar trebui să vorbim mai întâi?
Ți-am spus deja tot ce aveam de spus.
Lena, te rog!
- Te rog, Lena. - Adio.
Lena, ascultă-mă!
Lasă-mă.
Întoarce-te, dragostea mea. Vreau să te ajut.
Lasă-mă pe mine.
Stai liniștită. O să te ajut.
Poate ți-ai rupt ceva. Îți voi scoate pantofii.
Așa îți va fi mai comod.
Am eu grijă de tot. Haide!
Ajută-mă puțin.
Așează-te. Cu mare grijă.
Scumpa mea.
Așa. Te duc la spital.